Atšķirības starp "Rietumu brīvprātīgo armija" versijām
m |
m |
||
31. rindiņa: | 31. rindiņa: | ||
* [[Vācu leģions]] (pakļāvās fon der Golca vadītajam Vācijas armijas štābam); | * [[Vācu leģions]] (pakļāvās fon der Golca vadītajam Vācijas armijas štābam); | ||
* [[Dzelzsdivīzija]]; | * [[Dzelzsdivīzija]]; | ||
− | |||
* [[Plēves grupa]]; | * [[Plēves grupa]]; | ||
* [[Rietumu brīvprātīgo armijas upju kara flotile|Lielupes kara flotile]]. | * [[Rietumu brīvprātīgo armijas upju kara flotile|Lielupes kara flotile]]. |
Versija, kas saglabāta 2016. gada 12. novembris, plkst. 20.14
![]() | |
pastāv: | 05.09.1919.-01.1920. |
pakļautība: |
|
pavēlnieks: |
|
štāba komandieris: |
|
Rietumu Brīvprātīgo armija (kr. Западная Добровольческая армия, an. West Russian Volunteer Army, Westrussische Befreiungsarmee, vc, Freiwillige Russische Westarmee), Rietumkrievijas armija jeb daiļliteratūrā Bermonta armija (vc. Bermondt-Armee) - 1919. gada 5. septembrī Mītavā nodibināta karaspēka grupa dalībai Krievijas pilsoņu karā pret lieliniekiem (ar tiem armija tā arī nesastapās). Krievijas "augstākais vadītājs" admirālis A.Kolčaks atzina Rietumu brīvprātīgo armiju kā vienu no pretlielinieciskajiem spēkiem un pakļāva to Ziemeļrietumu brīvprātīgo armijas un Ziemeļrietumu frontes virspavēlniekam N.Judeničam. Optimuma brīdī šajā armijā bija aptuveni 14 000 kaujas spējīgu karavīru ar aptuveni 65 lielgabaliem, 24 lidmašīnām un 2 bruņuvilcieniem. Kā grafiskais simbols pēc pulkveža Potocka ierosinājuma tika izvēlēts melns Maltas krusts.
Armija sāka veidoties 1919. gada vasarā Mītavā (mūsd. Jelgava), kad tur 12. jūnijā no Vācijas ieradās Bermonta izveidotais vienības štābs, bet 14. jūnijā – Vācijā savervētās vienības (pulkvežu Aņisimova, Jevreinova, Voļska ešeloni), un ko nosauca par "Kellera vārdā nosaukto brīvprātīgo korpusu". Jūlijā un augustā tam pievienojās vairākas citas pretlieliniecisko spēku vienības, kuras nebija ne Vācijas, ne Latvijas armiju sastāvā - papildinātas ar atbrīvotajiem krievu karagūstekņiem, vairākiem Vācijas brīvkorpusiem un no landesvēra demobilizētajiem, - ar Judeniča pavēli (приказ по армии N 1 от 5 сентября 1919 г.) 5. septembrī izveidoja t.s. "Krievijas Rietumu brīvprātīgo armiju". Jau 21. septembrī fon der Golcs Mītavā noslēdza vienošanos ar Pāvelu Bermontu par varas pāriešanu „krievu militāriestāžu” rokās vācu karaspēka ieņemtajos „bijušās Krievijas impērijas apgabalos”, bet Latvijā dislocētie vācu spēki - Dzelzsdivīzija un Vācu leģiona daļas, - formāli pārgāja Rietumu brīvprātīgo armijas dienestā (3. oktobrī Kurzemē palikušās vācu armijas daļas juridiski pārgāja Bermonta pakļautībā).[1] Vācu kareivjiem tika apsolīta Krievijas pavalstniecība un tiesības apmesties no lieliniekiem atbrīvotajā teritorijā, saņemot līdz 35 ha zemes. No Vācijas valdības šī armija saņēma 200 000 000 marku lielu finansiālu atbalstu, bez tam tai pienācās kara materiālu sūtījumi 300 000 000 marku vērtībā. [2] Armijas vadība izdeva arī savu naudu, ko izmantoja tās kontrolētajā teritorijā (kurss 1:1,2 ar Vācijas marku). Algas: ierindniekam - 11 markas dienā, virsniekam bez posteņa (amata) - 18 markas dienā, jaunākajam virsniekam - 24 markas, rotas komandierim - 30 markas, bataljona komandierim - 36 markas, pulka komandierim - 42 markas, brigādes komandierim - 48 markas, divīzijas komandierim - 54 markas, armijas štāba priekšniekam - 75 markas, armijas komandierim - 100 markas dienā.
No visa karavīru kopskaita aptuveni 1/6 daļa bija bijušie Krievijas armijas karavīri (t.sk. vairāki simti latviešu), bet pārējie - vācieši vai baltieši. Štāba priekšnieks bija pulkvedis Čaikovskis (Чайковский), militāro operāciju veidotājs - majors Bišofs, neoficiālais vadītājs - kā autoritatīvākais virsnieks reģionā, - fon der Golcs. Lietvedības valoda bija krievu un vācu. 1919. gada vasarā armiju formāli veidoja:
- 1. korpuss - grāfa Kellera Rietumu brīvprātīgo korpuss;
- 2. korpuss - Virgoliča korpuss (realitātē nepakļāvās Bermontam);
- 3. korpuss - firsta Līvena Rietumu brīvprātīgo korpuss (tikai īsu brīdi "uz papīra", realitātē nepakļāvās Bermontam, bet pārgāja Ziemeļrietumu armijas jurisdikcijā);
- Vācu leģions (pakļāvās fon der Golca vadītajam Vācijas armijas štābam);
- Dzelzsdivīzija;
- Plēves grupa;
- Lielupes kara flotile.
- aviācijā 120 lidmašīnu (lidotspējīgas aptuveni 40–45, pārējie lidaparāti bija izjauktā veidā). Lidmašīnas bija tam brīdim modernās Junkers, Rumpler un Halberstadt. Par Rietumkrievijas brīvprātīgo armijas aviācijas vienību bāzēm kalpoja Ozolmuižas lidlauks Jelgavas apkārtnē, Pētersfelde pie Dobeles, lidlauki Vecaucē un Vaiņodē.
- 16. oktobrī armijā ieskaitīja Dibiča brīvkorpusu
Precīzas uzskaites šajā visai haosa pārņemtajā laikā nebija, taču aptuveni lēšot 1919. gada novembra sākumā Rietumu brīvprātīgo armijas sastāvā (pēc saraksta) kopā bija 11-15 000 durkļu (kaujasspējīgu kājnieku), 1300-1500 zobenu (kaujasspējīgu jātnieku), 100-150 lielgabalu, 450-650 ložmetēju.[3] Aptuveni 2/3 personālsastāva bija vācieši: 99% vāciskas bija Dzelzdivīzija un Vācu leģions, taču arī abos t.s. krievu korpusos bija ļoti liels vācu elementa īpatsvars, it sevišķi štābos un tehniskajās vienībās.
1919. gada 26. augustā Rīgā britu ģenerāļa F.Marša vadībā sanāca sabiedroto pārstāvju sapulce (Latvijas, Lietuvas, Igaunijas, Polijas, ģen Judeniča un Bermonta pārstāvji), vienojoties par kopīgu uzbrukumu Sarkanajai armijai visā frontē. Kā pamatvirziens tika noteikts Daugavpils ieņemšana un uzbrukuma attīstīšana ziemeļaustrumu virzienā. P.Bermonts uz šī pamata pieprasīja Latvijas Pagaidu valdībai izlaist viņa armiju cauri Rīgai uz fronti. Pagaidu valdība atteica šādu iespēju. Savukārt sabiedroto piedāvājumu pārvest karaspēku pa jūras ceļu ar kuģiem, kā tas jau bija veikts ar firsta Līvena korpusu, vai virzīties Rēzeknes un Daugavpils virzienā caur Krustpili, noraidija Bermonts. Arī ģenerāļa Judeniča, kam Rietumkrievijas brīvprātīgo armija formāli pakļāvās, 27. septembra pavēli doties uz Pēterburgas fronti Bermonts ignorēja. 8. oktobrī Rietumu brīvprātīgo armija uzsāka kaujas operācijas pret Latvijas armiju. 9. oktobrī ģen. Judeničs izdeva rīkojumu (приказ главнокомандующего Северо-Западным фронтом №79 от 9 октября 1919 г.), ka turpmāk Ziemeļrietumu armijai nav nekāda sakara ar t.s. Rietumu brīvprātīgo armiju, pasludinot to par nodevējiem un dezertieriem.
23. septembrī armija izvērsās frontes līnijā Olaines pozīcijās un visai drīz sākās bruņots konflikts ar pie demarkācijas līnijas sakoncentrētajām Latvijas bruņoto spēku vienībām - t.s. Bermontiāde. Novembra vidū armija galu galā cieta sakāvi (no tūlītējas sagrāves to izglāba 12. novembrī Torņakalnā ienākušā Rosbaha brīvkorpusa varonība) un 3 kolonnās ar kaujām atkāpās. Centralizētas vadības vairs nebija (pēc Mītavas pamešanas armijas pavēlnieks izdeva tiikai vienu pavēli 23. novembrī), katra vienība cīnījās par sevi. Šauļos dislocētais Virgoliča korpuss (2. korpuss), uzzinājis par pamatarmijas sakāvi, nevis devās uz ziemeļiem palīgā, bet patvaļīgi uzsāka evakuēšanos uz Vāciju, pa ceļam iesaistoties sadursmēs ar Lietuvas armiju, kas centās to nepieļaut. Arī pārējās armijas daļas atkāpās uz vienīgās sev draudzīgās valsts, Vācijas teritoriju. 1. decembrī armijas štābs ieradās Muravjovā (mūsd. Mažeiķi), kur Bermonts pameta armiju, aizbraucot uz Vāciju, bet armijas pavēlnieka pienākumus uzņēmās majors J.Bišofs. 2. decembrī armija ar pavēli (приказом по армии N 97 от 2 декабря 1919 г.) tika pārdēvēta par kņaza Avalova karaspēka grupu (войсковая группа князя П.М. Авалова).
12.12.1919. Mēmeles tuvumā robežu šķērsoja Rietumu brīvprātīgo armijas štābs, bet pēdējās armijas vienības - 14. decembrī. Kopā Austrumprūsijā nonāca aptuveni 5 800 karavīru. Majors Bišofs izdeva pavēli, ka turpmākā armijas kā vienotas vienības izmantošana nav iespējama un tā tiek izformēta un beidz pastāvēt. Krievu karavīri tika internēti Neises, Vinsdorfas, Altengrabovas nometnēs Silēzijā. Pēc tam visai daudzi bijušie šīs armijas vācu karavīri, atjaunojot daļu numurus, iekļāvās Vācijā t.s. brīvkorpusu sastāvā.
Skat. arī Rietumkrievijas kara politiskā padome
Satura rādītājs
Atsauces un paskaidrojumi
Literatūra un avoti par šo tēmu
- Latvijas valsts vēstures arhīvs, fonds Nr. 3301.
- Latvijas valsts vēstures arhīvs, fonds Nr. 5434. (piemēram, 3. apr., 77. l., 11. lp.)
- Latvijas brīvības cīņas 1918-1920. Enciklopēdija. - Preses nams: Rīga, 1999., 77.-78.lpp.
- P. Bermonta-Avalova Rietumu brīvprātīgo armijas virsniecības raksturojums // Latvijas Kara muzeja gadagrāmata. V. – Rīga, 2004. – 57.–66. lpp.
- Radziņš Pēteris. Latvijas atbrīvošanas karš. - Rīga, 1922. (Rīga, 1990.)
- Ciganovs Juris. Krievu Rietumu brīvprātīgo armijas veidošanās. 1919. gada vasara-rudens. // Latvijas Zinātņu akadēmijas vēstis. 54. sējums. 2000. gads, Nr.1./2., 13.-22. lpp.
- Pāvels Bermonts-Avalovs. Cīņā pret boļševismu. Pāvela Bermonta-Avalova atmiņas par 1919. gada notikumiem Latvijā. - Zvaigzne ABC: Rīga, 2015., 344 lpp. ISBN 978-9934-0-4847-0
- Российский государственный военный архив (РГВА) : Штаб Западной добровольческой армии (1919-1922); Фонд: 40147, Дело: 70.
- Авалов П. В борьбе с большевизмом. - Глюкштадт/Гамбург, 1925
- Родзянко А.П. Воспоминания о Северо-западной армии. - Берлин, 1921
- Смирнов К. Начало Северо-западной армии. // Белое дело. т.1 - Берлин, 1926
- Мусаев В.И. Drang nach Osten и русская реакция: история «Западной русской армии» (1919 г.) // Новый часовой. - № 6-7. -СПб, 1998. - С.82
- Смолин А.В. Белое движение на Северо-Западе России (1918-1920 гг.). - СПб, 1999
- Смолин А.В. Интервенция на Северо-Западе России. 1917-1920. - СПб 1995
- Goltz Rüdiger von der. Meine Sendung in Finnland und im Baltikum. - K.F.Kochler Verlag: Leipzig, 1920 - 312 S.
- Goltz Rüdiger von der. Als politischer General im Osten. - Leipzig, 1936
Resursi internetā par šo tēmu
- Viesturs Sprūde. «Bermontiādes» vēstures nekoptais dārziņš. // Latvijas Avīze. 04.11.2009.
- Pavels Bermonts-Avalovs un Rietumu brīvprātīgo armija.
- Бермонт-Авалов П.Р. Документы и воспоминания
- Гольдин A. Речная флотилия Западной добровольческой армии полковника П. М. Бермондта-Авалова в боях в Прибалтике (октябрь – декабрь 1919 г.) - diskusija
- Западная добровольческая армия - diskusija
- РУССКАЯ ЗАПАДНАЯ ДОБРОВОЛЬЧЕСКАЯ АРМИЯ
- Сергей Вейгман. Немецкий фашист из русских князей. // Столичные новости. №05 (201) 12-18 февраля 2002
- Сергей Базанов. Граф Келлер - первая шашка Русской армии.
- Западная добровольческая армия - Русская Идея
- Русская Западная добровольческая армия
- Крест Бермонт-Авалова
- Гольдин А.П. Наступление западной добровольческой армии на Ригу в октябре 1919 года: причины, цели и последствия.